God damn!
#1320. Maanantai, 27. kesäkuuta 2005 klo 22.46.44, kirjoittanut Jani. 4
Koin juuri jotain täysin yllätyksellistä ja kamoittavaa: X soitti. Kyseessä oli klassinen “hupsista, soitinpa vahingossa väärään numeroon, eikä juurikaan olisi väärempään voinut enää mennäkään”. Emme ole vihoissa tai mitään muutakaan, vaan ikään kuin yhteisestä sanattomasta sopimuksesta katkaisseet kaiken yhteydenpidon (lukuunottamatta satunnaisesti toimittamaani elatusapua eli pahvia elukoille). Tämä siksi, että yhteydenotoista on aina seurauksena se tunnetsunami, joka tuon seurauksena nyt taaskin meinaa vyörähtää päälle. #
Kuvio menee aina jotakuinkin niin, että ensin tunnen helpotusta, koska tajuan, että suurin osa kaikesta siitä pelosta, jonka aisoissapitelystä päiväni nykyisin jotakuinkin täydelleen täyttyvät, on epätodellista, ja että Riitta on vain Riitta eikä mieleni kehittelemä mörkö, jolla on jokaisen kipuhermoni viimeinen pää käsissään, ja joka niistä vetelee tavalla joka maksimoi minulle koituvan kivun ja kärsimyksen. #
Sen jälkeen tajuan, että vaikka näin on, ei kipu häviä mihinkään. Tajuan, että tuo “minua kiduttava mörkö” -vaihtoehto onkin se parempi vaihtoehto, se on mieleni suojakeino huonommalta vaihtoehdolta: siltä, että missään ei ole mitään mieltä, että kärsimyksellä, jota olen tuntenut ja tunnen, ei ole mitään niin yhtenäistä ja selkeää syytä, joka sallisi minun edes haaveilla, että jos ei sitä syytä olisi, en olisi kärsinyt niin paljon enkä kärsisi enää nytkään. #
Tuohon vaiheeseen päästyäni olenkin sitten yleensä jo rauhoittavien tarpeessa. Nyt en vielä, koska tämä tuli tosiaan täysin yllättäen ja niin pitkästä aikaa, että mieleni on ainakin tällä hetkellä tuosta niin nyrjähtänyt, ettei se edes tajua, kuinka nyrjähtänyt se oikeastaan onkaan. #
Vaikeaa semmoinen, kun ei tiedä, milloin pahan olon sitominen johonkin asiaan tai ihmiseen on välttämätöntä tasapainon ylläpitämiseksi ja milloin se alkaa ehkä haitata asioiden käsittelyä & kuntoutumista. (Tuli mieleen, en tiedä, onko tämä ajatus sulle relevantti.)
Niin. Tai sitten joittenkin ihmisten kanssa tekemisissä oleminen aina jostain kumman syystä aiheuttaa jonkinasteista mielipahaa/paniikkia. Itselläkin on yksi sellainen “entinen”, joka kusi silmään inhasti, ei koskaan selittänyt kunnolla miksi, jauhoi loputtomasti siitä että pitää pysyä ystävinä, eikä edes ruoja viitsi tervehtiä, kun näkee kaupungilla.
Omituisia ihmisiä.
kaura: On se sikäli relevantti, että se tosiaan on tässä minun tapauksessani keino (keinotekoisen) tasapainon säilyttämiseen, kuten sen illuusion särkymisen seuraukset aina näissä tilanteissa osoittavat. Minä en kuitenkaan mitään mieluummin tekisi kuin luopuisi siitä illuusiostani koska tiedän sen olevan epätotta ja vihaan sitä, että minun pitää uskotella itselleni jotakin vain pysyäkseni järjissäni. Tämä tilanne on minusta melkein yhtä typerä ja vastenmielinen kuin olisi se, että rupeaisin uskomaan jumalaan vain selviytyäkseni.
Carma.: Totta tuokin, että sellaisiakin ihmisiä on, joiden kohdalla se pahan mielen luja sitoutuminen yhteen ihmiseen ei edes ole illuusio vaan täyttä totta. Ja sitten vielä se, että mistä sen erottaa, että milloin kyse on siitä, että ihmisessä todella on vikaa ja milloin vain siitä, että sitä selittää itselleen niin vain saadakseen omalle pahalle ololleen jonkin konkreettisen henkilöitymän, syyn.