Viha
#5835. Maanantai, 2. helmikuuta 2009 klo 18.28.06, kirjoittanut Jani. 8
Olen kasvanut perinteisessä suomalaisessa ympäristössä, eli olen saanut kokea tunteiden, varsinkin negatiivisten tunteiden hallinnan ja kätkemisen olevan ensiarvoisen tärkeitä taitoja matkalla kohti “aikuisuutta”. Tunteista kaikkein kielletyin on luonnollisesti ollut viha, ja juuri viha oli se mikä lopulta sai visusti suljetun pulloni räjähtämään. #
Vaikka ihmisen tunteita kahlitsevan psyykkisen rakennelman räjähdys ihmisen koko elämänkaaren mittakaavassa voi tapahtua hyvinkin äkillisesti, se on kuitenkin toisaalta myös suhteellisen hidas tapahtuma. Se on esimerkiksi tarpeeksi hidas antaakseen suojakeinojensa luhistumispisteeseen joutuneen ihmisen ympärillä oleville tilaisuuden puuttua siihen, ja näin vaikuttaa kriisin seurauksena syntyvän tuhon laatuun ja määrään. Minun onnekseni omassa tapauksessani kävi niin. #
Koska kuitenkin kaikista sisääni patoamistani tunteista juuri viha oli se, jonka voiman edessä sisälleni kasaamani muurit murtuivat, siitä tuli tuosta pisteestä alkaneen uuden elämäni rakkain kiinnekohta, oma pienokaiseni. Jollekulle jo pelkästään vihan asettaminen tällä tavalla elämän kiintotähdeksi saattaisi sinänsä tuottaa vaikeitakin moraalisia ongelmia, mutta minulle siihen liittyy oikeastaan vain yksi. Se on väkivalta vihan ilmaisemisen keinona. #
[#] Koska viha on aina ollut minulta kiellettyä, en ole saanut opetella sen ilmaisemiseksi keinoja, joita yleensä pidetään, tai ainakin omasta mielestäni olisi syytä pitää, fyysistä väkivaltaa toivottavampina. Hairahdun tässä kohtaa kappaleen verran aiheesta, mutta olkoon menneeksi: tässä on se syy, minkä takia minä vieroksun yhteiskunnallisia yrityksiä torjua vihapuhetta. Minä en usko, että vihan sanallisen ilmaisemisen kieltäminen vähentää sen fyysistä ilmaisua, vaan lisää sitä. Sanojen takana oleva viha on tosiasia, eikä se suinkaan haihdu ilmaan jos sen ilmaisumuodoista vähemmän haitallisetkin kielletään. Se tekee vain muista, jo entuudestaan kielletyistä keinoista (so. fyysisestä väkivallasta) suhteellisesti aiempaa houkuttelevampia, kun sanallinen ilmaisu menettää aiemman sallittuuden etunsa niihin nähden. #
Palatakseni nyt takaisin alkuperäiseen aiheeseen, tämänhetkinen umpikujani on seurausta motiiviristiriidasta. Ristiriidan ensimmäinen osapuoli on vihani, joka ei herätäkseen tarvitse kovinkaan kummoisia vastoinkäymisiä, ja joka herättää minussa murhanhimoisia mielihaluja. Tämä ei minun sanomanani ole pelkkä liioiteltu kielikuva, sillä olen myös omalla lapsellisella tavallani sanallistanut näitä ajatuksiani täällä, kuten hyvin tiedetään. Tapani on ollut lapsellinen vain sen takia, että parempiakaan keinoja minulla ei ole, vaikka kovasti muuta toivoisin — mikään ei ole minusta yhtä kadehdittavaa kuin kyky kääntää palava raivo pisteliääksi kritiikiksi vailla minulle ominaista, luultavasti jopa alatyyliksi vain nolon kömpelöä höyryämistä. #
Näin siis teoriassa. Ristiriitani toinen puoli haastaa kuitenkin heittämään juuri edellä ilmaisemani ihailun mäkeen. Se on perua alussa kuvaamastani asetelmasta, jossa kaikki tunteet ovat kiellettyjä. Sen takia koen kaikki ajatukset oman vihani kanavoimisesta väkivaltaa vähemmän vahingollisiin tekoihin (so. virkkeiden muotoiluun) vain uutena lenkkinä tunteitteni patoamiseen aikoinaan tähdänneessä ketjussa: tässäkinhän pohjimmiltaan otetaan se, mitä minä todellisuudessa, raaimmiltani tunnen (halua katkoa luita ja vuodattaa verta) ja tehdään siitä jotain mikä on paljon helpompi prosessoida pois päiväjärjestyksestä, pois mielistä. Jotain, mikä tekee siitä muille helpompaa sulattaa. #
Lienee sanomattakin selvää, että tässä vaiheessa, kun olen jo kerran sellaisen toiminnan seurauksena syntyneen henkisen kriisin läpikäynyt, kaikki tämän suuntaisetkin ajatukset kuulostavat minusta rehellisimmilläni ollessani lasinsirujen syömiseltä. Vaikka siis toisaalta kadehdin ihmisiä, joille tuollainen kyky on kehittynyt, sellaisen kehittäminen itselleni tuntuu vääryydeltä. En voi olla ajattelematta tähän tyyliin: “Miksi aina minun täytyy tehdä jotain omille tunteilleni, jotta muut olisivat niiltä turvassa?” sekä varsinkin: “Jos minä tälle tunteelleni antautuisin, niin näkisitte vihdoinkin, miten suuren palveluksen teille teen pidellessäni kaikkea sisälläni.” #
En varmaankaan ole ihan yksin näine ajatuksineni, sillä olen melko varma, että tarinat salaisen henkilöllisyyden aiheuttamien ongelmien kanssa painiskelevista supersankareista ovat suosittuja siksi, että ne heijastelevat juuri tällaista sisäistä kamppailua. Supersankarin suurin lahja on aina tämän yli-inhimillinen kyky suojella läheisiään todellisen minuutensa, tuhoavan sisäisen voimansa paljastumiselta. #
Sellaisesta taas, joka ei ole koskaan tuntenut vetoa moisiin tarinoihin, ja joka ei ole rakentanut elämäänsä tuollaisen muiden tunteiltaan suojelemisen ympärille, tämä kaikki kuulostaa varmasti täysin käsittämättömältä. Tämän paremmin en sitä kuitenkaan taida sanoa. #
Kun kirjoitat: “En voi olla ajattelematta tähän tyyliin: ‘Miksi aina minun täytyy tehdä jotain omille tunteilleni, jotta muut olisivat niiltä turvassa?’ ” niin minun tekee mieli kommentoida: jep, et ole ainoa, joka ajattelee noin.
Hassua, vaikka välillä oletkin pukenut sanoiksi jonkin vihan aika narskuvaan sävyyn, en ole koskaan onnistunut kunnolla säikähtämään sinua. Minusta sellainen sublimoitu pureva kriittisyys, piilotettu passiivinen aggressio on paljon, paljon pelottavampaa. En jaksa kovin hyvin sellaisia ihmisiä ja suutun itselleni, jos huomaan käyväni itse kovin sarkastiseksi.
X-men on minusta jotenkin supersankarijutuista kiinnostavin, koska siinä on monia hlöitä, joilla kaikilla on oma kykynsä, joka on samalla myös vamma. Se lähenee todellisuutta ja ihmisten ystäväpiirejä siksi enemmän kuin jokin yksinäisen supersankarin tapaus. Koska vaikka meidän onkin opittu tunkemaan vihat, kaunat, kateudet, inhot jne. kaappiin ja sängyn alle, niin kyllähän toiset ne näkevät. Ei niitä voi piilottaa kai kuin itseltään. Siinä kai se tragedia lyhykäisyydessään. Kaikki muut tietävät, mutta sinä et tiedä.
Onneksi on kirjoitus. Onneksi. Siihen voi palata, kun soppa on vähän jäähtynyt ja sen voi lukea ja ymmärtää eikä vain polttaa kieltään tai näppejään.
En muista, olenko joskus kiittänyt sinua tästä blogista, mutta nyt kiitän. Kyllä vain, minulle on ainakin tehnyt hyvää lukea vihailujasi. Ne ovat pakottaneet minutkin käsittelemään omia reaktioitani ja hämmennystäni ja löytämään itsestäni kaikupohjan noille tunteille. Ehkä vihapuheen säikäyttävyys on osittain sitä, ettei luettuna kuule äänensävyä eikä näe toisen ilmeitä? Että on helppoa kuvitella, ettei toinen huomaisi säikähtänyttä reaktiota tai että hän jopa tulkitsisi sen luvaksi tosiaan mojauttaa päin näköä? (tyyliin “tästä ei jää kiinni, tuo hiiri ei uskalla vikistä tästä kellekään”?)
Älä siis oleta, että pureva passiivis-agressiivinen piikikkyys olisi välttämättä helpompaa kuin kiihtynyt ja suora murhanhimo (tietty sillä edellytyksellä, ettei kääri hihojaan ja pane toimeksi). Minusta se ei ainakaan ole. Ehkä siksi, että siihen on vaikeampaa sanoa mitään. Koska se jättää asiat vihattavaan tilaan. Koska se ei saa sanojaansa kauhistumaan toiveistaan. Koska se synnyttää pysyvää ylimielistä asennetta ja kilpailuasetelman kiristymistä. Koska sen luona muut voivat pahoin tajuamatta, mistä on kyse. Ja niin edelleen.
Kyllä minunkin vihani on luita ja lihaa. Minä vain käännän sen kohti itseäni. Koetan opetella siitä nyt hiljalleen pois, että saan olla vihainen muillekin. Ja mieluiten puuttua siihen siinä vaiheessa, kun olen vasta ärtynyt, en raivoissani.
Vaikeaa.
Ääh, tuo passiivis-agressiivisen piikikkyyden helppous piti olla p-a-piikikkyyden helppous toisten kannalta, siis miten helppoa se on ottaa vastaan. Huuooh, takkuajatukset.
Se on varmaankin ihan totta, ja nuo mainitsemani tyyppiset sankaritarinatkin heijastelevat varmaan pikemminkin vain tällaisen tosielämän “sankarin” itsensä käsitystä salaisuuden kätkettyydestä. Tässä suhteessa realistinen supersankari olisikin siis lähinnä koominen hahmo: “Menenpä tuonne puhelinkoppiin, ööh, soittamaan poliisille.” “Ai, vaihdatko samalla Teräsmiehen vaatteisiin?” “Mitä? Minäkö? Eheei, enhän minä ole Teräsmies… mistäs sinä sellaisia heh.… eh. Mutta minäpä menen nyt. Soittamaan.” :)
Kiitos kiittämästäsi. Minun kannaltani on hyvä kuulla että olet löytänyt kaikupohjaa, sillä loputon analyyttisyytesi omissa teksteissäsi on saanut minut välillä pelkäämään, että vihan ilmaisu puuttuu sinulta ihan kokonaan, vaikka se on luultavasti pelkkä bloginlukijan harha — siis että ilmaiset sitä muualla kuin julkisissa teksteissä.
Juuri se siitä varmaan tekeekin minusta niin kadehdittavaa, sillä sillähän sitä pääsee vihansa kohteesta ikään kuin niskan päälle, mitä siinä tilanteessa tietysti primitiivisimmillään toivookin (koska se on edellytys omasta ahdingosta poispääsemiselle). Se on tietysti sitten varmaankin eri asia että onko vihasta tällä tavalla voittamaan motivoituneen kannalta lopulta todellisuudessa sittenkään hyvä päästä hetkeksi niskan päälle, kun vihan kohde on toinen ihminen. Siitä ylioteasemasta putoaminenhan voi sitten tuntua kahta kauheammalta, kun se kohde lopulta onnistuu kokoamaan itsensä ja vastaamaan riittävän hyvin.
Omassa tilanteessani ymmärrän toisaalta hyvinkin tuollaisen ratkaisun, mutta ilmeisesti se on sitten kiinni olosuhteiden ja persoonallisuuksien hienovaraisemmista eroista että pystyykö ihminen tuollaiseen, sillä minä en ole koskaan pystynyt. Korkeintaan ehkä jollain hyvin abstraktilla tasolla voisi ajatella invalidisoivaa masennusta itseä kohti kääntyneen vihan ilmentymänä, mutta minusta sellainenkin kuulostaa kyllä pikemminkin lähinnä oikeasti itseään rankaisevia häpäisevältä psykohömpältä kuin totuudelta.
“Jos minä tälle tunteelleni antautuisin, niin näkisitte vihdoinkin, miten suuren palveluksen teille teen pidellessäni kaikkea sisälläni.”
tää on hyvä :) just niin.
vaikka houkutus on joskus suuri ja joissain tilanteissa menetän kontrollin, niin pyrin silti jatkuvasti edelleenkin pitämään kaiken sisälläni. toisinaan käy niin että jokin mitä sanon tai teen pelästyttää toiset ja joidenkin kanssa olen aistivinani edelleen jonkinlaisen pelon tai kauhun tasapainon ja toisten varovaisuuden ja tämä on ikäänkuin merkki tai todiste siitä että “pullottaminen” on oikein.. toisaalta en koe toisten pelkoa mitenkään negatiivisena asiana koska se ikäänkuin suojelee minua heiltä. O.o
sanallisiin tai kirjallisiin vihan ilmauksiin en yleensä kykene, koska jos suutun pahasti niin “älyllinen” puoli menee täysin lukkoon ja ainoa keino päästä eroon sisälle kasvavasta paineesta on fyysinen väkivalta. jos joudun menemään näin pitkälle yritän tietysti kääntää sen itseäni kohtaan ikäänkuin viimeisenä toisten suojelukeinona. O.o
Minullekin suusanallinen vihan ilmaiseminen tuntuu olevan lähes täysin mahdotonta. Varmaan kahden käden sormet riittäisivät koko tähänastisen elämäni (~ 30 vuotta) kaikkien niiden kertojen laskemiseen, joina olen ilmaissut vihaani suullani. Onneksi siinä suhteessa kehitys tuntuu kuitenkin viime vuosina kulkeneen kohti parempaa, mikä tässä tapauksessa tarkoittaa sitä, että olen ilmaissut vihastumistani suullisesti aiempaa enemmän.
Se, mikä siitä tekee niin suunnattoman pelottavaa, on juuri tuo järjen sumeneminen. Vielä tähän mennessä en ole kertaakaan räjähtänyt niin totaalisesti, että olisin menettänyt kaikki muut ilmaisukeinot kuin fyysiset, mutta se pimeneminen on tarpeeksi pelottavaa jo silloinkin, kun suu vielä toimii. Varsinkin kun on kyse kaltaisestani ihmisestä, jolle kurinalaisuus on normaalisti (eli epänormaalisti) patologisen tärkeää.
googletin vihaa ja löysin sivusi.
viha on vaikea asia.. en uskalla ilmaista sitä vaikka usein on tilanne jossa sitä tarvitsisin (esim. parisuhteessa). käyn asiasta terapiassa ja terapeutti yrittää sparrata minua PUOLUSTAUTUMAAN mutta se on kovin vaikeaa.
Tässä mielenkiintoinen linkki vihan ja masennuksen yhteydestä
http://www.kognitiivinenpsykoterapia.org/veartviha0107.pdf
“Vihan tunteiden ylikontrollointi voi johtaa omien mielipiteiden
ilmaisematta jättämiseen niin tarpeiden, toiveiden kuin ajatustenkin osalta.”
tekisi mieli kirjoittaa enemmänkin mutta en nyt jaksa, ehkä palaan vielä kommentoimaan
Kiitos kommentistasi ja mielenkiintoisesta linkistä!
[…] vaikkapa ihminen, joka on lapsuudessaan ehdollistunut näin: “jos paljastan vihani, minuun suhtaudutaan alentuvasti, väheksyen tai pilkallisesti”. […]